SININEN PLANEETTA
Se näyttää pieneltä keskellä aavaa merta:
Suurin maapallolla koskaan elänyt eläin.
Sinivalas. Se on 30 metriä pitkä ja painaa yli 200 tonnia.
Se on suurimpia dinosauruksiakin kookkaampi.
Sen kieli painaa yhtä paljon kuin norsu, sen sydän on auton kokoinen -
ja sen joissakin verisuonissa mahtuisi vaikka uimaan.
Sen pyrstö on yhtä leveä kuin pienen lentokoneen siipiväli.
Lähes täydellisen virtaviivaisena se voi edetä 20 solmun vauhdilla.
Se on mertemme nopeimpia eläimiä.
Merieläimistä suurin elää lähes yksinomaan yhdellä pienimmistä.
Se syö krilliä, vain parin sentin mittaisia äyriäisiä.
Krilliparvi värjää meren punaiseksi.
Sinivalas voi syödä 40 miljoonaa krilliäyriäistä päivässä.
Sinivalaat ovat valtavia eläimiä, mutta niistä tiedetään hyvin vähän.
Niiden vaellusreitit ovat arvoitus, eikä tiedetä missä ne lisääntyvät.
Tämä on osoitus siitä, miten paljon meillä on opittavaa -
meristä ja niiden asukkaista.
Planeettamme on sininen planeetta. Yli 70 % siitä on meren peitossa.
Yksin Tyyni valtameri peittää puolet maapallosta.
Vaikka sen yli lentäisi 12 tuntia, näkisi vain pieniä maakaistaleita.
Tämä sarja kertoo kaiken merellisen planeettamme luonnonhistoriasta -
tutuilta rannoilta aina valtamerten syvyyksiin asti.
Meret käsittävät 97 % maapallon asuttavasta pinta-alasta -
ja merissä elää huomattavasti runsaampi lajisto kuin maalla.
Merten elämää säätelevät ravintoaineita kuljettavat virrat -
ja auringonvalon voimakkuus.
Perehdymme siihen, miten nuo kaksi voimaa yhdessä -
säätelevät elämän jakaantumista trooppisilta meriltä -
aina napaseuduille asti.
Merten mahtava voima hallitsee planeettaamme.
Se vaikuttaa koko maapallon säähän. Merten vesihöyry tiivistyy pilviksi -
ja pilvet synnyttävät myrskyjä, joiden myötä sateet lankeavat maahan.
Rantaan hyökyvät aallot ovat osoitus meren suunnattomasta voimasta.
Aallot syntyvät kaukana ulapalla.
Jo pienikin tuulenvire synnyttää väreitä, joista kasvaa maininkeja.
Aavalla ulapalla aallot voivat olla jättimäisiä.
Mainingit murtuvat vasta saapuessaan matalampiin vesiin.
Alempien vesimassojen nopeus vähenee aallon lyödessä merenpohjaan.
Aallonharjaa ei hidasta mikään, joten se kääntyy rullalle -
ja maininki murtuu.
Meri ei lepää koskaan. Suuret merivirrat, kuten Golfvirta -
pitävät meret jatkuvassa liikkeessä kaikkialla maapallolla.
Juuri merivirrat säätelevät ravintoaineiden jakautumista -
ja elämää merissä.
Pieni saari keskellä Tyyntämerta. Se on vain osa jättimäistä vuorta -
joka kohoaa merenpohjasta tuhansia metrejä alempaa.
Lähin maa-alue on noin 500 kilometrin päässä.
Tällaiset merenalaiset kohoumat muodostavat keitaita -
saaden elämän kukoistamaan muutoin autiolla, aavalla merellä.
Mutta täälläkään ei olisi elämää ilman yhtä merkittävää tekijää:
Syvänmeren virtoja.
Syvällä pinnan alla virrat törmäävät maamassaan, nousevat ylöspäin -
ja tuovat syvyyksistä runsain mitoin ravintoaineita.
Tällaiset kertymät vetävät puoleensa runsaan eliöstön.
Täällä kalat elävät planktonilla, pikkuruisilla kasveilla ja eläimillä -
joille virrat tuovat syvyyksistä ravintoa.
Kalat taas houkuttelevat vierailijoita kaukaa avomereltä:
Tonnikaloja.
Planktoninsyöjät ovat helppoa saalista.
Vilske tuo paikalle vielä suuremmat saalistajat:
Hait.
Satamäärin haita.
Haukkahait pysyttelevät yleensä avomerellä -
mutta Tyynestämerestä kohoavat Kookos-, Malpelo- ja Galápagossaaret -
houkuttelevat niitä puoleensa jopa 500 yksilön laumoina.
Haukkahait pyydystävät vahingoittuneita kaloja -
ja kiertelevät merenalaisia kohoumia saaliin toivossa.
Mutta paikalla on muitakin.
Vasarahaiparvet ovat suurimpia, mitä merissä liikkuu.
Niitä näkee tällaisissa paikoissa jopa tuhatmäärin.
Nämä hait eivät tulleet aterioimaan, vaan aivan muusta syystä.
Täällä toimii nimittäin puhdistuspalvelu.
Kun El Niño nosti veden lämpötilaa, haihin iskivät sieni-infektiot -
ja tällaisissa keitaissa kävi ennätysmäärä vasarahaita.
Ravintoaineita kerääntyy myös manneralueiden rannikoille.
Tämä on Natal Etelä-Afrikan itärannikolla.
On kesäkuu, ja mereen on ilmestynyt outoja, mustia laikkuja.
Yli 1,5 kilometrin pituiset laikut näyttävät valtavilta öljylautoilta.
Mutta tämä laikku elää. Miljoonien vaeltavien sardiinien parvi -
vastaa biomassaltaan Afrikan savannien gnuulaumoja.
Yleensä kalat elävät Hyväntoivon- niemen eteläpuolen kylmissä vesissä -
mutta kerran vuodessa lämmin, pohjoinen Agulhasinvirta kääntyy -
ja tilalle virtaa kylmempää, ravinteikasta vettä etelästä.
Muodostuu runsas planktoneliöstö, jossa sardiinit nyt pitävät juhlaa.
Pohjoiseen eteneviä sardiineja seuraa oikea saalistajien karavaani.
Tuhannet kapinsuulat lentävät sardiinien perässä.
Ne ajoittavat pesintänsä niin, että poikaset oppivat lentämään -
juuri ennen suurta sardiinijahtia.
Pinnan alla sadat hait liittyvät karavaaniin.
Nämä kuparihait elävät yleensä etelän kylmissä vesissä.
Kolmemetriset hait halkovat tiensä läpi sardiiniparven niin -
että niiden jäljet näkyvät selvästi ilmasta.
Saalistajien ahdistamina ja aaltojen ohjaamina -
sardiinit ajautuvat lähelle rantaa.
Delfiinit tulevat avomereltä osallistuakseen juhla-ateriaan.
Niitä on tässä parvessa yli tuhat.
Niiden saavuttaessa sardiinit alkaa todella tapahtua.
Yhteistuumin ne ajavat parven kohti pintaa.
Delfiinien on helpompi napata kaloja pinnalta.
Sardiinien on nyt mahdoton paeta.
Delfiinit ajavat sardiinit myös kapinsuulien ulottuville.
Sadat valkeat nuolet ampaisevat mereen -
jättäen jälkeensä pitkät kuplavanat.
Nyt hait yhtyvät leikkiin.
Delfiinien läsnäolo saa hait kiihdyksiin.
Niiden on helpompi ruokailla delfiinien ajettua sardiinit -
tiiviimmiksi parviksi pinnan tuntumaan.
Taistelun tuoksinassa kuplavanat kohoavat kohti pintaa.
Ne ovat yhteistyössä toimivien delfiinien aikaansaannosta.
Kuplien avulla sardiinit saadaan yhä tiiviimmästi yhteen.
Ne eivät juurikaan ui kuplien läpi, vaan pysyvät lähellä toisiaan.
Tällä menetelmällä delfiinit saavat viimeisenkin satimeen ajetun kalan.
Juuri kun kaikki näyttää olevan ohi, paikalle saapuu brydenvalas.
Eloonjääneet sardiinit suuntaavat pohjoiseen saalistajat perässään.
Ravintoaineita voi nousta pintaan myös myrskysään seurauksena.
Napa-alueilla myrskyt nostavat ravinteikasta vettä syvyyksistä.
Täällä Etelä-Atlantilla merenkäynti on kaikkein ankarinta.
Vedet ovat täynnä ravinteita. Missä kylmä, eteläinen Falklandinvirta -
kohtaa lämpimän Brasilianvirran, ravintoa on yllin kyllin.
Mustakulma-albatrossit sukeltavat pintaan noussutta krilliä.
Muiden albatrossien tavoin nekin liikkuvat laajoilla alueilla.
Niitä näkee harvoin näin suurina parvina.
Yleensä ne ovat hajaantuneet eri puolille merialueita -
mutta nyt ollaan lähellä niiden pesimäaluetta, harvinaista laatuaan.
Steeple Jason, Falklandinsaarista läntisin.
Täällä pesii maailman suurin albatrossiyhdyskunta.
Se koostuu lähes puolesta miljoonasta linnusta -
mikä on osoitus siitä, miten hedelmällinen meri voi olla -
ja miten runsaasti sillä on tarjota niillekin, jotka eivät elä meressä.
Ravintoaineet eivät yksin saa aikaan näin valtavia yhteisöjä.
Auringon valo ja lämpö ovat ratkaisevan tärkeitä -
mikroskooppisten kelluvien kasvien, fytoplanktonin, kehittymiselle.
Fytoplankton on merten elämän perusedellytys.
Joka ilta, kun aurinko katoaa horisontin taa -
alkaa planeettamme suurin elävien eliöiden vaellus.
Tuhat miljoonaa tonnia mereneläviä nousee syvyyksistä -
etsimään ruokaa läheltä pintaa.
Ne syövät kasviplanktonia pimeyden suojissa.
Turvassa ne eivät suinkaan ole.
Niitä seuraa joukko saalistajia, osa jopa satojen metrien syvyydestä.
Aamunkoitteessa ne palaavat turvaan meren syvyyksiin.
Myös kuu vaikuttaa merkittävästi merten elämään.
Kuun vetovoima saa aikaan päivittäisen nousu- ja laskuveden.
Kuulla on muutakin kuin päivittäinen kiertonsa.
Joka kuukausi se kasvaa ja vähenee kiertäessään maapallon ympäri -
ja kuukausittainen kierto käynnistää tapahtumia meressä.
Tyynenmeren rannikko Costa Ricassa eräänä erityisenä yönä.
On hetki jälkeen keskiyön ja nousuveden aika.
Kuu on viimeisellä neljänneksellä täydenkuun ja uudenkuun välillä.
Ranta on ollut autiona viikkoja, mutta pian kaikki muuttuu.
Kilpikonnat nousevat rantaan nousuveden myötä.
Aluksi niitä tulee vähin erin -
mutta tunnin kuluttua koko ranta on niitä täynnä.
Ne ovat bastardikilpikonnanaaraita. Kuuden päivän kuluessa -
400 000 kilpikonnaa tulee tälle rannalle munimaan.
Parhaimmillaan niitä saapuu 5 000 yhden tunnin aikana.
Rannalla on pian niin ahdasta, että ne saavat ryömiä toistensa yli -
löytääkseen vapaan munintapaikan.
Neljäsosa kaikista maailman bastardikilpikonnista -
tulee juuri tälle rannalle muutamana yönä joka vuosi.
Muun ajan vuodesta ne viettävät ravinnonhaussa merellä -
satojen kilometrien päässä täältä.
Massamunintaa kutsutaan arribadaksi. Miten se järjestyy, on arvoitus -
mutta se alkaa, kun kuu on ensimmäi- sellä tai viimeisellä neljänneksellä.
Muutamassa päivässä munitaan 40 miljoonaa munaa.
Samanaikaisella muninnalla naaraat varmistavat sen -
että poikaset kuoriutuvat 6 viikon päästä sellaisin joukoin -
että saalistajat jäävät vähemmis- töön. Näin suurin osa poikasista -
selviytyy hengissä veteen asti.
Miksi naaraat ajoittavat munintansa juuri kuunkierron mukaan?
Vastaus selviää osittain, kun aamu jälleen koittaa.
Saalistajien päivävuoro saapuu aamuaterialleen.
Korppikotkat tietävät laskuveden paljastavan munia hiekasta.
Vaara munien paljastumisesta voi olla osasyynä siihen -
miksi kilpikonnat munivat kuun 1. tai viimeisellä neljänneksellä.
Niinä päivinä, jolloin ei ole täysi- eikä uusikuu -
vuorovesi on heikoimmillaan ja meri tyynimmillään.
Silloin naaraiden on helpompi selviytyä ranta-aallokosta -
ja munien vaara joutua korppikotkien ruuaksi on pienempi.
Kuunkierto säätelee vuoroveden myötä monia merten tapahtumia -
korallien kudusta kalojen lisääntymiskiertoon.
Mutta on muuan pidempi rytmi, jonka vaikutus on vielä suurempi:
Auringon vuotuinen kierto.
Auringon asema Maahan nähden vaihtelee vuoden kuluessa -
ja siitä syntyvät eri vuodenajat.
Pohjoisessa tulee kevät, kun aurinko nousee yhä ylemmäs taivaalle.
Yhdysvaltain luoteisrannikolla meri muuttaa muotoaan -
auringonvalon voimistuessa.
Alaskan rannikolla runsas kasvi- plankton värjää meren vihreäksi.
Avomerellä talvehtineet sillit -
palaavat matalampiin vesiin, kun plankton on runsaimmillaan.
Niistä alkaa yksi merten tuottavimmista ravintoketjuista.
Ryhävalas on tuon ravintoketjun huipulla.
Valaat ovat lisääntyneet talven aikana Havaijin lämpimissä vesissä.
Mutta siellä ravintoa oli niukasti. Tällä silliapajalla -
valaat tyydyttävät suuren osan vuoden ravinnontarpeestaan.
Myös stellerin- ja kalifornianmeri- leijonat saapuvat joka vuosi mereltä -
syömään silliä.
Sillit eivät ole tulleet tänne syömään, vaan lisääntymään.
Mikään ei estä niitä nousemasta matalampiin vesiin.
Nyt amerikanisolokit voivat napsia niitä aivan pinnalta.
Ahdistelusta ja menetyksistä huolimatta sillit uivat eteenpäin -
kunnes eteen tulee kasveja, joille naaraat voivat laskea mätimunansa.
Kukin naaras tuottaa noin 20 000 tahmeapintaista mätimunaa.
Koiraat tulevat pian naaraiden munittua -
ja laskevat maitinsa veteen maitomaisina pilvinä.
Pian sillien seksuaalinen toiminta näkyy -
paksuna, valkeana vaahtona veden pinnalla.
Munavaahto leviää rannoille satojen kilometrien laajuudelle -
etelän Brittiläisestä Kolumbiasta pohjoiseen, Alaskaan, asti.
Jättimäinen kutu päättyy muutamien päivien päästä.
Sillit palaavat syvempiin vesiin jättäen hedelmöittyneitä munia -
seudun jokaisen kiven ja kasvin päälle.
Kaksi viikkoa myöhemmin, kun kuoriutuminen alkaa -
planktonin määrä on huipussaan ja poikasilla riittää ruokaa.
Kalanmunat puolestaan tarjoavat ravintoa lukemattomille eläimille -
merenpinnan ala- ja yläpuolella.
Miljoonat linnut saapuvat ottamaan osansa juhla-ateriasta.
Miljoonittain kalanmunia on huuhtoutunut rantaan.
Tällainen tiivis energiapakkaus on tärkeä etenkin muuttolinnuille.
Tyrskykahlaajat ovat matkalla pesimään pohjoiselle napaseudulle -
ja nyt ne pysähtyvät tankkaamaan. Sillinmunat tulevat tarpeeseen.
Kuusilokit napsivat munia aivan vedenpinnan alta.
Kauemmas lahdelle on kokoontunut suuri joukko sorsalintuja.
Suurin osa on pilkkaniskoja, jotka voivat sukeltaa ruokansa syvältä.
Kalanmunia on niin paljon, että jopa karhun kokoiset eläimet -
vaivautuvat keräämään niitä.
Sillinkutu on elintärkeä tapahtuma monille rannikon eläinlajeille.
Kutu osuu yksiin runsaiden planktonesiintymien kanssa -
ja kolmessa viikossa se on ohi.
Muuttolinnut jatkavat matkaansa kohti pohjoista.
Ne palaavat vasta seuraavana vuonna sillien myötä.
Sillinkudun päätyttyä rannikolle saapuu uusia vaeltajia:
Harmaavalaita.
Ne ovat seuranneet aurinkoa pohjoiseen ja hakevat myös ravintoa -
jota runsas kasviplankton tuo mukanaan.
Krilliäyriäiset syövät planktonia, ja valaat syövät krilliä.
Ne siivilöivät vettä yläleuassaan kiinni olevilla hetuloilla.
Harmaavalaiden vaellus on pisimpiä merieläinten keskuudessa.
Pariuduttuaan Meksikon vesillä ne tekevät yli 19 000 kilometrin matkan -
pitkin Pohjois-Amerikan rannikkoa Pohjoiselle jäämerelle ja takaisin.
Ne nousevat ylös rannikkoa urosten ja synnyttämättömien naaraiden perässä.
Ne naaraat, joilla on poikanen, lähtevät viimeisinä.
Poikasten on oltava kyllin vahvoja selviytyäkseen pitkästä matkasta.
Matka etenee hitaasti. Emot pysyttelevät lähellä poikasia.
Vahvakin poikanen pystyy uimaan vain parin solmun vauhdilla.
Ne etenevät yhä lähempänä rantaa, usein vain 200 metrin päässä siitä.
Miekkavalaita. Ne tuntevat harmaa- valaiden reitin edellisvuosilta.
Ne tavoittavat naaraan ja sen poikasen vaivatta.
Yleensä ne ääntelevät toisilleen, mutta nyt ne ovat hiljaa.
Harmaavalasnaaras ja sen poikanen eivät aavista vaaraa.
Harmaavalaat on pian saavutettu -
mutta miekkavalaiden on varottava, sillä ne ovat puolet naaraan koosta.
Sen pyrstö voi saada suurta vahinkoa aikaan.
Mutta miekkavalaat eivät jahtaa naarasta, vaan sen poikasta.
Jos poikanen pysyy liikkeellä, se on turvassa. Naaras tekee parhaansa.
Ensin saalistajat pysyvät etäämmällä ja uivat vain samaa vauhtia.
Ne tietävät, että poikanen uupuu ennen pitkää.
Kolmen tunnin kuluttua poikanen ei enää jaksa uida.
Emon on pysähdyttävä. Juuri sitä saalistajat ovat odottaneet.
Ne yrittävät päästä naaraan ja poikasen väliin.
Emostaan erotettu poikanen ei pysty puolustautumaan.
Mustat selkäevät vilkkuvat taajaan täplikkäiden harmaavalaiden välissä.
Vihdoin ne onnistuvat. Poikanen on erotettu emosta, taktiikka vaihtuu.
Ne paiskautuvat poikasen päälle ja yrittävät painaa sen pinnan alle.
Ne aikovat hukuttaa sen.
Poikanen vetää epätoivoissaan henkeä.
Emo on raivoissaan.
Se kamppailee rajusti saadakseen poikasen pinnalle hengittämään.
Nyt poikanen on niin uupunut, että emon on kannateltava sitä.
Miekkavalaat eivät luovuta. Ne jat- kavat hyökkäystä susilauman tavoin.
Nyt koko valasparvi on mukana.
Yksi niistä puraisee.
Vesi värjäytyy punaiseksi poikasen verestä -
ja miekkavalaat saattavat jahdin päätökseen.
Poikanen on kuollut.
Kuuden tunnin takaa-ajon jälkeen miekkavalaat saavat saaliinsa.
Emo saa nyt jatkaa yksin vaellustaan pohjoiseen.
Se jättää taakseen kuolleen poikasen, jota se kantoi 13 kuukautta -
ja jonka takia se siirsi lähtöään ravinnonhakuun.
15 miekkavalasta ahersi yli 6 tuntia tappaakseen poikasen.
Kun saalis on saatu, ne syövät siitä vain alaleuan ja kielen.
Mutta näin arvokas ravinnonlähde ei mene meressä hukkaan.
Ennen pitkää ruho uppoaa syvälle merenpohjaan asti.
Sielläkään sen liha ei mene haaskioon.
Täydellisessä pimeydessä noin 1,5 kilometrin syvyydessä -
lepää 30-tonninen täysikasvuisen harmaavalaan ruho.
Se päätyi sinne vain muutamaa viikkoa aiemmin.
Jo nyt paikalla kuhisee sadoittain limanahkiaisia.
Nämä yli puolimetriset haaskan- syöjät elävät meren syvyyksissä.
Ne on houkutellut paikalle mätänevän ruhon haju -
joka leviää vedessä kilometrien laajuudelle.
Ne tunkevat päänsä lihaan -
ja hengittävät kyljissään olevien kidusten kautta.
Ne ovat alkeellisia olioita - eivät leuattomina edes kaloja.
Ne syövät raaputtamalla lihaa kahden hammasrivistönsä avulla.
Nahkiainen voi syödä mätänevää lihaa monta kertaa oman painonsa verran.
Seuraava vierailija - piikkihaikala.
Se liikkuu hitaasti säästääkseen energiaa.
Se on tärkeää isolle eläimelle, joka elää ravintoköyhässä ympäristössä.
Yli 7-metrisiksi kasvavat hait elävät yli 1,5 kilometrin syvyydessä.
Ne voivat olla syömättä kuukausia. Ne lipuvat pohjan tuntumassa -
odottaen ylhäältä vajoavaa harvinaista herkkupalaa.
Koko joukko syvyyksien haaskansyöjiä -
nauttii ruhosta ennen kuin kaikki sen tarjoama ravinto on käytetty.
1,5 vuotta myöhemmin jäljellä on vain paljaaksi kaluttu luuranko.
Auringon energia, joka muuttui lopulta eläväksi kudokseksi -
on kulkenut ravintoketjun lenkistä toiseen -
ja päätynyt niin kauas auringosta kuin planeetallamme on mahdollista:
Syvälle merenpohjaan.
Mutta osa energiasta palaa syvyyksistä.
Miljoonat Loligo opalescens -kalmarit ovat matkalla mataliin vesiin.
On paritteluaika. Koiras tarttuu naaraaseen, ja lonkerot punertuvat.
Ne elävät suuren osan vuodesta 500 metrin syvyydessä -
ja kokoontuvat muutaman viikon ajaksi lisääntymään.
Yhden ison parven kokonaispaino voi olla 4 000 tonnia.
Ne nousevat jatkuvina aaltoina syvyyksistä, ja pian pohja peittyy -
useiden metrien laajuisiin munakapselimättäisiin.
Naaraat munivat lisää, ja koiraat käyvät kilvan hedelmöittämään munia.
Kalmarit vaeltavat matalikoille, jotta munat kehittyisivät lämpimässä -
ja jotta kuoriutuneilla poikasilla olisi enemmän syötävää.
Aamun koittaessa merenpohja on munarykelmien peitossa.
Kalmarit ovat lähteneet. Osa niistä on kuollut -
mutta osa on päässyt takaisin tuttuihin syvyyksiin.
Ne palaavat auringonvaloon vasta kun lisääntymisvietti -
ajaa ne seuraavan kerran liikkeelle.
Seuraavassa jaksossa lähdemme matkalle syvälle merenpohjaan -
katsomaan ensimmäisinä meren oudoimpia eläimiä.
Lähdetään matkalle syvyyksiin.
Suomennos: Outi Kainulainen Broadcast Text Helsinki, 2002